
– Batiszy Kristóf! Adja meg magát! őfelsége 17-ik vadászzászlóalja körülzárta ezt a magyar porfészket. Letartóztatom. Hadbíróság elé fog állni, készülődjön. Ha... – Barner Amadeára nézett – búcsút akar venni, annyi időt még adhatok.

A századost közben bilincsbe verték a katonák. Mivel nem élt a búcsúvétel lehetőségével – találkozásuk, együttlétük maga volt a búcsú, mit mondhatott volna még, mit tehetett volna hozzá? –, közrefogták és elvezették.

Kayatz előrement, a századost utánataszította a két őrkatona. Nagy terem, két támlás szék, egy íróasztal, rengeteg dossziéval, az egyik sarokban egy állványon: a glóbusz, a másik sarokban egy tökéletesen kipreparált csontváz állott. Kayatz leült az egyik székre, és szomorúan a glóbuszra, majd a csontvázra nézett.
– Látja, százados, ide jutunk mind. Az összes földlakó... hát érdemes akármiért is harcolni? Ja, nem tud felelni A száját azért tömettem be ezzel a... női vérrel átitatott rongydarabbal, mert maga, százados, állandóan sérteget engem... – mondta Kayatz. Utasította az őrkatonát, hogy vegye ki a megkötözött férfi szájából a véres vászonrongyot. Megtörtént.
– Ez a rongy Zsablyay Amadeáé, az egyik őrmester bukkant rá, amikor erőszakot követett el a nagyságos asszonyon... de lehet, hogy nem is erőszakolta meg, csak lehányta, nagyon részeg volt az altiszt. Megjegyzem, ezektől a nehéz magyar boroktól én is mindig berúgok. Kér valami töményet inni? Egyébiránt a magát rejtegető Zsablyay Amadeát azóta szabadlábra helyeztettem... Nem éhes? Már megint nem beszélget velem... Éhségsztrájkot folytat? Nem fog sokáig éhezni, már úton van a hadbíró... Én őszintén nem értem, miért jön ide hadbíró? Maga: 1. dezertőr; 2. In effigie negyvenkilencben halálraítélt; 3. kémtevékenységet folytatott, valamint hadicsempészetet a háborúban álló Ausztria ellen; 4. diverziós csoportot vezetett, és terrorakciókat, pontosabban gyilkosságokat hajtott és hajtatott végre, nem is említve a nemzetére... fajtájára nézve jellemzően: céltalannak bizonyult propagandatevékenységet és más bagatell dolgokat... Nagyon derék. De mindezt a nem létező Magyarországért, százados!? Maga homoszexuális? Hogy lehet az, hogy egyetlen nőnek se óhajtott búcsúlevelet írni? Fanatikus terrorista! Köp a nőkre... hivatásos gyilkos. A magyar nők nagyon szépek, ezt én mondom magának, aki szívből utálom a magyar fajt. Egy púp Ausztria hátán ez a sok kanász, nemes, csikós, juhász, kondás meg az a sok jurátus... jogász, mi a nyavalyát akarnak maguk? Még Buda várát sem voltak képesek önerőből felszabadítani a török helyőrségtől! Nevetséges.
Kayatz utasította az egyik őrt, menjen Barnerért. Az egy perc múlva megjelent.
– Kerítse elő Giuseppe Perettit, Barner!
– Igenis, excellenciás uram – mondta Barner, és eliramodott. – Meglátja, százados, egyik legjobb emberemet. Hm! Egy egész kémcirkuszt szerveztem, Európát járják... Turinban, Aquiban, Sospelben is felütötték a sátrukat! Magának elmondhatom már, senkinek nem fogja továbbadni. Meghal.
Belépett a törpe. Tisztelgett a rendőr tábornok előtt.
– Na látja, százados, ez a pondró: flieger... azonkívül szenvedélyes íjász. Külön, ezekhez a visszataszító, nyomorult végtagméretekhez arányos íjat csináltatott, és csendesen... nesztelen, messziről öl vele... igaz, Beppe?
– Igaz, tábornok úr...
– Féreg – szólt Kayatz Giuseppe Perettinek –, hozd be az íjadat.
– Igenis, tábornok úr – mondta a törpe, és rohant a fegyveréért.
– Egy nő fülcimpájáról képes nyílvesszővel lelőni egy fülönfüggőt! Anélkül hogy a hölgy füle cimpája megsérülne...
Kayatz ismét Barnert hívatta, és megparancsolta, hogy hozzanak be egy női fülbevalót, csíptessék rá a százados fülcimpájára. Pillanatok alatt teljesítették a parancsot, majd a századost a falhoz állították. Közben Giuseppe Peretti megjelent az íjjal. Barner behunyta a szemét.
– Beppe, lődd le a százados úr fülcimpájáról a függőt!
– Igenis. A bal oldalit, vagy a jobb oldalit, tábornok úr?
– Válassz magad, manó...
A törpe célzóállásba helyezkedett, s máris kiröpült a nyílvessző: a fülbevaló lecsapódott Batiszy fülcimpájáról, a vessző a falba fúródott.
– Lelépni – mondta Kayatz.
A százados másik fülén rajt maradt a függő, minthogy meg volt kötözve a keze, maga nem vehette le. Kayatz sétált oda, és finom mozdulattal levette a függőt, megnézte benne a drágakövet, aztán zsebre vágta, majd ügyes mozdulatokkal kioldotta a százados csuklóján a kötést. Az egyik őrszem kissé közelebb lépett, mert Batiszy keze megmozdult.
Kayatz a glóbusz felé sétált, elnézte, megforgatta, aztán az íróasztalhoz ment, rágyújtott egy cigarettára. Kiküldte az őröket. Barner is távozott. Figyelte a századost.
– Garantálom, hogy töredelmesen vallani fog – jelentette ki, miután hosszan studírozta a százados arcvonásait. Mélyet sóhajtott. – A magyar nők... a kun és a jász fajta valami fenomenális... izgató rassz! Ahogy a lábukat szétteszik, abban van valami vonzóan állati, százados! Persze maga ezt biztosan jobban tudja, hiszen honfitársnői... Vérmesek. Fiatalabb koromban volt néhányukkal dolgom. Az úrinők unalmasak hozzájuk képest, minden raffinériájukkái együtt... Nem túlzók, ha azt mondom, hogy némelyik megkapott nőnek még az arcára is emlékszem... pedig mikor volt!? Ó! Megöregedtem, százados. Hány egységet dobtak át a Dráván azon kívül, amelynek maga volt a parancsnoka? Nem felel. Unom ezt. Nem boldogulunk egymással, százados? Elment az esze? Kínvallatást akar? Meg akar engem szégyeníteni?
Kayatz az ajtóhoz ment, kinyitotta, italt kért. Az őrkatona konyakot szervírozott.
– Lehoztam ide Somogyba magammal az egyik szeretőmet... operaénekesnő, prágai dáma, megengedi, hogy behívjam, vagy az öltözete zavarja, százados? Mindegy. Akkor engedelmével behívom. Ez a konyak a kedvence. Egyébként Magentánál zsákmányolta egy vértesszázadbeli unokaöcsém. Iszik?
Kayatz Barnert hívatta, a prágai hölgyért küldte. A cseh díva valóban impozánsan szép nő volt. Első tekintetét – merő utálattal – Kayatzra vetette, nyilván volt már része efféle kihallgatási ivászatokban.
– Jó napot, uram – mondta később, a -százados felé fordulva.
A tiszt biccentett a fejével. Ez volt első gesztusa a „külvilág” felé, mióta Kayatz társaságában volt.
– Bármit gondol is rólam, százados, jegyezze meg, én nem öltem gyermekeket... Maga viszont igen: annak a lovastisztnek, akit maga saját kezűleg intézett el, egyetlen leánya Grazban öngyilkos lett a hírre, hogy atyja hősi halált halt... Proszit! – mondta Kayatz, és az énekesnőre emelte konyakospoharát. A prágai dáma nem ivott.
– Holnap, legkésőbb holnapután végignézheted a százados úr kivégzését, ha ugyan fel tudsz kelni hajnalban... te szadista antilop! – mondta Kayatz műharaggal, amiért a nő nem ivott vele.
– Miért kellett idejönnöm? – kérdezte a nő.
– Akár vissza is vonulhatsz, szívem, csak látni akartalak...
– Képzelem. De én most megyek. Éspedig vissza, egyenesen Prágába!
– De hiszen hol van még a szezon? – kérdezte röhögve Kayatz. – Különben, éntőlem... bár nagyon fogsz hiányozni, és tudom azt is, hogy Prágában megcsalsz engem, de én megértelek: te kielégíthetetlen vagy, vannak ilyen női természetek, és sok a csábító alkalom is a művészvilágban...
– Viszontlátásra! – mondta, mintegy a két férfinak egyszerre az énekesnő. Elhagyta a szobát.
– Látja százados, egyszerűen elmegy. Na, ő egy dáma... egy hölgy, hát tartsam vissza? De maga marad... ma sokat fogunk dolgozni, ha nem fáradt... Brünnben, csodálatos volt... vagy Olmützben? Nem is tudom, szánkón siklottunk le egy hegyoldalon vele, aki most itthagyott. Ha hallaná kacagni őt! A lakásában csakis meztelenül jár-kel, az inasai előtt is... Hiába, művésznő! A párizsi turnék elvették a csöpp eszét, no mindegy, úgyis a hangjából él... őnagysága mezzoszoprán, ha ez mond magának valamit, mert nekem semmit... alulról jött ember vagyok, lent kezdtem a szolgálatot, na, azért nem egészen lent, de semmit nem kaptam ingyen az élettől... így aztán zenei műveltségem igen csekély, de talán éppen ezért is vonzódom annyira az operaénekesnőkhöz... mondhatná, hogy kompenzáció, kisebbrendűség! érzés... most, hogy hatalom van a kezemben és gazdag ember lettem, egy-két dolgot megengedek magamnak. Amúgy igénytelenül élek, meglepődne, ha látná bécsi lakásomat. Maga persze nemesi származású... címer, kutyabőr, vajon melyik királytól nyerték ősei a nemességet, százados? Magával férfiágon magva szakad ugyebár a családjának? Mit tehetünk, ha egyszer katonatiszt létére megszegte az Uralkodónak és a zászlónak tett esküjét? Nem akar mégis nekem dolgozni, százados? Akkor megpróbálom kieszközölni a kegyelmet Őfelségétől... Hogy mi lenne a munkája? Visszatérni az emigrációba, és tovább konspirálni, nekem jelentéseket küldeni, szép nők útján... All right?
Kayatz nevetett, kigombolta a mellényét, ivott egy korty konyakot.
– Vagy itthon tevékenykedne, persze ez nehézségekbe ütközne, de az első verzió, az menne, százados... egyszerűen megrendeznénk a szökést, és maga ismét elvtársai körében lenne, megszolgálandó a kegyelmet. Nos? Igen, maga nem az a fajta. Tudom. Az első pillanatban felmértem. Mégis megemlítettem: hátha. Elvégre az életéről van szó. Megnősül, gyermekei lesznek, akiket felnevel, hát nem ez volna mostani helyzetében a normális döntés? Elárulom magának, százados, én ezt tenném. Öreg korában megírja emlékiratait, tisztázza magát... aztán a sírgödör, százados úr, amely elveket és ellenelveket összebékít... Egyébként, legyen nyugodt, azt a tikosi nemesasszonyt senki nem erőszakolta meg, mi nem vagyunk barbárok... annyi történt, hogy egy őrmester tökrészegen összeokádta a szobáját, természetesen azonnal lefokoztattam és büntető zászlóaljba vezényeltem, mivel szégyent hozott arra az egységre, amely ahhoz az ezredhez tartozik, melynek őfelsége a porosz király a tulajdonosa! A rohamszázad kiképzési fokáról egyébként mi a véleménye? Kitűnően harcoltak! Kifejezetten gerillák és terroristák ellen, harceljárásukat alaposan tanulmányozva, én magam dolgoztam ki a visszavágó harceljárást... Százados, különben tegnap kipróbáltam a fegyverét, a Remington RB rendszerű puskáját, príma! Barner, tudja, akit az előbb látott, az, aki letartóztatta, magát rendkívül erős idegzetű férfinak jellemezte az előzetes kihallgatás alapján... Amikor azok a bizonyos fülönfüggők is előkerültek... no persze Barner, az amolyan hermafrodita, az ő idegei meg a rémálmai, ez a Barner szűz... de fantáziája, az van! Tudja, mit javasolt a maga kínvallatásával kapcsolatban? Mondván, hogy maga a fizikai fájdalmakat sorra ki fogja állni az eszméletvesztésig, én ugyan nem hiszek ebben, mert a fizikai fájdalmak nagy dolgok, százados... na de Barner, ez az aberrált karrierista hírszerző és kémelhárító azt ajánlotta, hogy hozassunk ide hosszú, éppenséggel életfogytiglanra ítélt köztörvényes fegyenceket, ezek, nyilván el tudja képzelni, nem látnak nőt, egymás között segítenek magukon, homoszexuális kapcsolatok tombolnak a kazamatacellákban... na és Barner ilyen fegyenceket akar idehozatni, hogy azok vegyék kezelésbe, azazhogy nem is „kezelésbe”... Hah! Micsoda perverz gondolat! Fegyencekkel megerőszakoltatni egy századost! Na persze iszonyú lehet, és ha maga megtörik ettől, akkor ez az eszköz is megengedhető... miért? Mert célszerű, szükségem van, százados, a maga kimerítő vallomására. Elvetettem Barner ötletét. Pihenjünk? Adok egy órát, gondoljon végig mindent, aztán újra találkozunk.
Kayatz az őrséget hívta, a katonák elvezették a századost. A szoba, ahol helyét kijelölték, berendezését tekintve kényelmes volt, csupán a rácsos ablak és a kulccsal kívülről rázárt ajtó jelezte, hogy fogoly. Lefeküdt a díványra. Észrevette, hogy az asztalon írószerszámok és üres papírívek állnak rendelkezésére, továbbá egy üveg burgundi vörös bor, mellette pohár, a dívány melletti asztalkán, a gyertyatartó mellett egy üveg pálinka, ugyanott még: biblia, valamint egy csomó bécsi, müncheni, párizsi, londoni újság és képeslap, tele a villafrancai békéről szóló tudósításokkal és általában az új európai nagypolitika híreivel. Néhány perc múlva kinyílt az ajtó, az őr nem látszott, fiatal nő lépett be, egyszerű, szürke utazóruhát viselt, köszöntötte a férfit, majd körülnézett a szobában, elment az ablakig, kinézett a gesztenyékre, tujákra, platánokra, letette útitáskáját, aztán csendesen, halvány mosollyal arcán közölte:
– A rendelkezésére állok, uram, szó szerint. Ha írni óhajt, tollba mondhatja nekem, akár magyarul, akár németül, akár a legünnepélyesebb latinsággal is... ha nem akar diktálni, akkor társaloghatunk, ha azt sem óhajtja, akkor rendelkezzék a testemmel, kívánja, hogy most mindjárt levetkőzzek? Azt teszem, amit parancsol. És végső soron, ha terhére vagyok, magára is hagyhatom...
– Hogy hívják magát? – kérdezte Batiszy. Fölült az ágyon, igazított öltözetén, és a nő elé lépett, aki egy lépést hátrált tőle. Félt, hogy kap egy pofont.
– Tudja jól, az igazi nevemet úgysem mondanám meg. Nevezzen, mondjuk, Petronellának, vagy Bertának, vagy aminek éppen akar. Én arra a névre hallgatni fogok.
A százados, mint előbb a nő, a rácsos ablakhoz sétált, de ő nem a nagy lombú fákat nézte hanem a kastély ősparkjában cirkáló járőröket és a lovas őrszemet, aki közvetlenül ablakával szemben posztolt, mintegy harmincméternyi távolságra.
– Innék valamit, ha megengedi, százados úr – mondta az útikosztümös hölgy, s noha a fogoly nem kínálta hellyel, leült a díványra, s bár nem kapott invitálást az ivásra sem, töltött magának a pálinkából, s egy hajtásra kiitta.
– Magát ki fogják végezni, ugye?
– Igen.
– Mikor?
– Pontosan nem tudom, asszonyom. Kayatz esetleg megsúgja magának.
– Kayatz... – nevetett a nő – az ő élete maga a titoktartás. Különben impotens, és persze ezt is titokban tartja... Maga nem iszik velem?
– Eltalálta, kedves Berta vagy kedves Hannelore... Helga, Hildegard, minek nevezzem?
Batiszy még mindig az ablaknál állt.
– Mondtam már, nevezzen úgy, ahogy akar, és általában is: parancsoljon velem.
– Kayatz arra számított talán, hogy coitus közben majd magával fogok üzenni Kossuthnak vagy Cavournak?
– Nem tudom, mire gondolt... bízott benne, hogy tetszeni és kelleni fogok magának, de úgy veszem észre, hogy nem... Vagy?
– Maga nagyon csinos nő. Kayatznak, el kell ismernem, van ízlése. De én most jobban szeretnék egyedül maradni, Bertuska.
– Kár.
– Más helyzetben én is bánnám – mondta mosolyogva a százados.
– Menjek?
– Kérem.
– Ha lehet még önnek szerencsét kívánni, uram, akkor szerencsét kívánok... és, ha a sors úgy hozná, akkor: a viszontlátásra. Adieu!
– Köszönöm. Kayatznak mondja meg, hogy kipihentem magam... Isten vele, kedves Leni, igen, Leni, talán ez a név illik legjobban magához.

„Leni” elhagyta a fogoly szobáját, hallatszott, hogy az őr kulcsra zárja az ajtót.
A százados végül mégis ivott egy pohár pálinkát, majd visszahevert a díványra. Meztelennek érezte magát rohamkése és gépkarabélya nélkül. Bár kitörésre sem reménye, sem szándéka nem volt. Terve: a halálos ítélet kikényszerítése volt, ezen keresztül Ausztria morális és politikai megbélyegzése a magasabb Nyugat előtt: a britek és a jenkik majd megírják, hogy Haynau szelleme praxis ma is. Kíváncsi volt, teste kiállja-e a Kayatz által sem lebecsült fizikai fájdalmakat. Jöttek érte. Az elővezető őrkatona arca szomorú volt, amikor megbilincselte a századost. Kayatz kopár dolgozószobájába vezették, a rendőr tábornok hatalmas íróasztalánál ült, dossziék fölé hajolt, ezúttal nem volt egyedül; egyszerű, hivatalnoki faszékeken előtte ült a stábja: Wicklein, Wloch, Wenk, Wundele, Werlein és a szűz Barner, aki azonban nem ült, hanem állt, közel Kayatz íróasztalához. A felgöngyölítés teljhatalmú irányítója utasította a kísérő őrt, vegye le a bilincset a fogoly csuklójáról. Wenk referált éppen.
– Görgényi László főszolgabíró, Somogy vármegye főcsendbiztosa írásban azt jelentette, hogy a fölmorzsolt kommandóegységen kívül nincsenek többé az úgynevezett Magyar Légióból a Drávától északra terrorharcot folytató katonai csoportok...
– Abban az emberben soha nem bíztam – mondta Kayatz –, folytassák az erdők átfésülését, minden drávai gázlónál készenlétben marad a biztosítás! Mi más?
– Őrizetbe vétettem a drávacsepelyi református lelkészt... egyértelmű, hogy összekötő volt.
– Vallomást tett?
– Nem. Tagad.
– Igazán? – ordította magából kikelve Kayatz. – Akkor fürösszék meg női húgyban, lehetőleg cigányasszonyokat vizeltessenek, és a megtelt vödröket zúdítsák a nagytiszteletű úr fejére! Mik ellene a bizonyítékok?
– Pesti diákoknak címzett, még el nem küldött levelek. A diákok azóta őrizetbe vétettek...
– Levelek?... magyar konspiráció! – vágott közbe Kayatz.
– ...továbbá: ő segítette át az egyik Dráva-gázlón Novelly Antal volt felkelő századost, ki híreket és propagandaanyagot hozott a diverzánsegységnek. Novelly nem messze Drávacsepelytől, Drávaszerdahely határában tűzharcban elesett. Ez a tiszt, mint kiderült bizonyos címekből, Erdélybe ment volna tovább. Az erdélyi címek ellenőrizve. Novelly missziója nem kisebb jelentőségű volt, mint kapcsolatfelvétel Iaşi-ban Piacé francia konzullal. A kihallgatott erdélyi „címek” vallomása szerint ez a bizonyos Novelly százados Iaşi-ból Belgrádba utazott volna tovább, hogy érintkezésbe lépjen Astengo szardíniai konzullal, akinél nagyobb pénzösszeg volt rezerválva a diverzánsok részére... utánpótlásuk biztosítására. Az erdélyi őrizetes kihallgatottak vallomása szerint Astengo és Piacé konzulok felvetették egy esetleges személyes találkozás lehetőségét Kossuth és Cuza román fejedelem között...
– Villafranca után?! De hiszen utálják egymást... Tovább!
– ...egy bizonyos lovag Kurt Hagedorn állítólag Eszékre érkezett. Nem sikerült nyomára bukkanni.
– Mindegy – mondta Kayatz fáradt hangon, s Batiszyhoz fordult: – Látja, százados, az úgynevezett itáliai „Magyar Légió”, a maguk fantazmagóriája: consumatum erat. Nyugodtan megteheti a vallomását. Wloch! Maga nemrég tért vissza Lombardiából, hogy állnak ott a dolgok?
– Excellenciás uram, az olaszok csalódtak a franciákban a békekötés miatt. Cavourt teljesen lesújtotta a hír. Ennek ellenére az észak-olasz városok az „evviva il Re!” és a „viva le Roi!” kiáltásoktól visszhangzanak. A Magyar Légió zsoldját a franciák kifizették, s a harcba nem bocsátott magyar légionáriusok most a szélrózsa minden irányába mennek... főleg vissza Amerikába. Néhányan öngyilkosságot követtek el...
– Nyilván a kártyaadósságok miatt – jegyezte meg Kayatz.
– ...búcsúleveleik nem kerültek ügynökeink kezébe, méltóságos uram.
– A pesti ügyekre nagyon figyeljenek oda, Wloch! Maga holnap Pestre utazik. Teljes tisztázást akarok. Körülbelül száz diákot vegyen őrizetbe, figyelmeztetésképpen. Pár hét magánzárka, legalább felkészülnek a derék magyar ifjak a szigorlatra... A lényeg az, hogy az ígért húszezer francia puska nem érkezett meg a Drávához! Pesten pedig – fordult Kayatz ismét Batiszyhoz nem lesznek torlaszharcok, százados úr!
– Hátha helyette Bécsben lesznek ... – jegyezte meg Batiszy.
– Gondolja? Folytassa, Wloch!
– Most Klapka, a Légió parancsnoka, hogy Villafranca véget vetett az adria-térségi fölvonuláshoz fűzött reményeknek, sarkfeladatul az erdélyi ellenállási hálózat megszervezését tűzte ki...
– Bátor álom – mondta némi rezignációval hangjában Kayatz –, de álom.
– Elfogtunk, excellenciás uram, egy Bánátból az urától ideszökött sváb nőt. Erősen móringos némber, úgy értem, pénzzel támogatta a diverzánsokat. Ezt egy kanizsai orvos vallotta, akinek ez a bánáti nő a szeretője... de most nem, mert a kanizsai börtönben járja a strudl-táncot...
– Engedjék szabadon, és tartsák megfigyelés alatt, az orvossal együtt!
– Igenis, tábornok úr.
– Werlein! Magát Újházy László volt komáromi kormánybiztos megfigyelésével bíztam meg: hol létezik ez az ember most? Visszatért végre „Sírmezőre”? – kérdezte gúnyosan a rendőrtábornok.
– Egyelőre még Anconában van, ahová az Egyesült Államok elnöke amerikai konzullá nevezte ki... cowboy öltözetben, forgópisztollyal sétál az anconai lungomarén... Esetleg egy baleset?
– Egy amerikai konzult most nem érhet baleset, érti? Ausztria most pihen. Más: mit tud Seherr-Thos grófról? Bismarcknak erről az agilis ügynökéről? Gőgös junker, képzeletben már elbúcsúzott az élő Ausztriától...
– Ez az úr egy bizonyos lovag Rudolf Pauels vártüzértiszt társaságában Újházy Lászlót fölkereste Anconában, és két napot nála töltöttek.
– Barner! Azonnal jelenteni őfelségének, még ma aláírom. Diplomáciai tiltakozás az Egyesült Államok bécsi követénél!
Kayatz fáradtan fölállt íróasztalától, megnézte arany zsebóráját, aztán visszakattintotta az órafedelet.
– Végeztem, uraim, távozhatnak.
A stáb kivonult. Kayatz és Batiszy ismét kettesben maradtak.
– Kis türelmét kérem, százados, mindjárt jön az udvari fotográfus, néhány fényképet készít magáról. Eltűri? Vagy bilincsbe veressem? – kérdezte csendesen Kayatz. Batiszynak háttal állt, kibámult az ablakon a kastélyparkra. Megérkezett a fotográfus, fölállította az állványt, munkához látott. A százados közömbösen állt, nem messze a glóbusztól.
– Profil képet is készítsen az úrról – utasította Kayatz a fényképészt.
Az állvány átállítása után megtörtént ez is. A fotóművész távozott.
– Sürget az idő, százados, nincs mondanivalója a számomra?
– Nincs.
– Makacs ember. Majd a testét fogom „kérdezni” – maga akarta.
Az őrség elvezette a századost.

A pince. Sokáig kellett várakoznia.

Barner érkezett két őrkatonával, és megpróbált Kayatz stílusában humorizálni, de ez volt első és utolsó ilyen kísérlete, mikor megkérdezte a századostól:
– Ön persze nem hisz a Fogolykiváltó Boldogasszonyban?
A pincéből üres terembe vezették fel, Barner bőrkötésű noteszt és ezüstirónt vett elő.
– Nagy vonásokban, uram, mondja el küldetésének célját, a szervezők és a résztvevők nevét. Én feljegyzem, és részemről végeztem. A többi a hadbíró úrra tartozik. Reménye nincs, tudja. De nem mindegy, hogyan végzi. A helyes életfolytatás az ön számára immár lehetetlen. De lehetséges: katonához méltó halál kínhalál helyett... Egyébként, jól tudja, az aradi tábornokok mind töredelmes vallomást tettek működésükre nézve... Csak nem tartja magát különb embernek egykori parancsnokainál?
– Nem. A nemzet mártírjai, nagy sor, és folytatódik...
– Nem akar inkább mégis élni?
– Halálos ítéletek tömegével Ausztria a sajátját készíti elő. Én most segítek ebben.
– Merci – mondta szórakozottan az erősen hajlott hátú Barner, ezüstirónjával és bőrfedelű noteszével játszva. Bejött Wundele, megkérdezte, végeztek-e? A hadbíró e pillanatban a helyszínre érkezett. Barner széttárta a karját:
– Torquemada atya módszereihez kényszerülök folyamodni...
– Tegye! Én közben megkezdtem Meliorin Katalin kihallgatását. Ez a nő is tagad. Pedig velük konspirált. Alig tudtam megakadályozni, hogy egy marék arzént vegyen be.
– Az lassan öl, Wundele úr... A hölgyet bántani, nos, erre a tábornok úr őexcellenciája nem adott kifejezett parancsot...
– Tudom, Barner, hát ha majd ráér, kérdezze ki maga.
– Jó. Köszönöm a bizalmát... Hol fogták el?
– A budoárjában, éppen a toalettjét készítette, nem akart kialvatlan, nyúzott arccal megszökni... Kénytelen voltam várni, amíg elkészül.
– Hát, Wundele, a maga modora...
– Én egykor úriember voltam, Barner, most bakó, mint maga.
– Az ilyen ékeket maga jó modornak véli? Mit írnak a francia lapok?
– Azt, hogy a Magyar Légió amnesztiával hazatért tisztjeit a bécsi „rendőrakadémia” az ifjú káderek tankiképzésére használja... Vagyis nem részesülnek semmi karizmában a „zsarnokság” részéről... Pedig Meliorin Katalin éppen vendéghaját próbálgatta, mikor őrizetbe vettem, és én megvártam, míg megfelelően elhelyezi a fején...
– Hm. Nem folytat éhségsztrájkot?
– Nem. Bőségesen és jóízűen eszik, vörös bort rendel...
– És kap is?
– Hogyne.
– Helyes. Legyen szíves, Wundele, hagyjon most magamra a századossal.
– Igenis – mondta a távozó civil ruhás rendőrtiszt.
– Mi tudjuk, kicsoda ön, és hogy mi volt a szerep, amit véresen el is játszott, azóta, hogy brutális menettel átjött a Dráván... Mondja meg igazi nevét, ne álnevét! Mi tudjuk, hogy ön Batiszy Kristóf, a felkelő honvédsereg századosa volt, elcsapott tisztje őfelségének, kit elárult! Megértem hazája iránt táplált érzelmeit. De nem bocsáthatom meg önnek; nekem annyi hatalmam nincs. De irtózom a kínvallatástól! A tábornok úr halálos ítéletet fog hozatni a hadbíróval, de terve – s ez öntől függ, uram –, hogy kegyelmet eszközöljön ki az ön számára Őfelségénél, amennyiben ez a notesz megtelik – mondta Barner, majd beírta az egyik noteszlapra az aznapi dátumot. Ezután a százados arcát figyelte. Arra gondolt, amit Kayatz ígért neki: kinevezteti valamelyik osztrák követségre katonai attasénak, ha ezt az ügyet sikeresen lezárja. Nem lenne rossz ugrás a sorsában, Somogy után, mondjuk, Madrid vagy Washington!
– Nem kell egy egész regényt tollba mondania. Mi sokat tudunk Ihász, Vetter, Klapka tevékenységéről... eleget tudunk Újházy „konzuli” munkájáról Anconában: fegyvercsempé­szet Dalmáciába! Tudunk részleteket Seherr-Thos gróf tevékenységéről, a porosz szálakat lényegében kézbe vettük... Most göngyölítjük, persze visszafelé, a fonalakat. De érdekes még: Figyelmessy Fülöp, bizonyos Gorove, Perneszi, Rozsályi, Knall, Kurt Hagedorn nevű elcsapott volt császári tisztek működése Villafranca után! Ön elfogatásáig kapcsolatot tartott fenn Garibaldival? Kinek a révén? Egy bizonyos Novelly nevű százados, akivel sajnos tűzharcban végeztünk, pontosan mit akart Erdélyben? Mi lett volna katonai és politikai jelentősége Piacé francia konzullal és Iaşiban és Belgrádban Astengo szárd konzullal tervezett találkozásának? Miért tartózkodik Pécsett Rómer Flóris bencés barát, a régész, ki negyvennyolc-negyvenkilencben bizonyos erődítési munkálatokat vezetett Komáromban és más helyeken? Kinek segítségével vették fel önök az érintkezést az Olmützben, Brünnben, Kufsteinban, Josephstadtban büntetésüket töltő volt tisztekkel és politikusokkal? Várható-e ezek után fogolyzendülés, börtönlázadás? Találtak-e kapcsolatot, erre név szerint feleljen: Beniczky Lajos volt Zólyom vármegyei alispánnal, a hírhedt felvidéki dandárparancsnokkal? Várható-e további francia vagy piemonti összekötők érkezése bel-Magyarország területére a villafrancai előzetes békekötés után is? Kiket szerveztek be, miközben Somogyban, Verőcében, Vukovárban és Pozsegában terrorizálták akcióikkal Ausztria hátországát az itáliai háború idején? Vegyem lajstromba kérdéseimet, hogy esetleg írásban válaszoljon?
– Nem hiszem, hogy megérné a fáradtságot, ha lekörmölné az egészet...
– Jó. Akkor szóban. Memóriám olyan, mint Descartes-é volt! Hová rejtették el a dél-magyarországi helyőrségeinkből őrök, tisztek orv legyilkolásával zsákmányolt fegyvereket és lőszereket?
– A raktárakat általában fölrobbantottuk – jegyezte meg Batiszy.
– Nem mindig. Ezernél több gyalogsági fegyver, gránát és sok robbanóanyag került kezükre... hol helyezték el ezeket?
– Farzsebben... szivarzsebben, ki hol – felelte a százados.
– Értem. Kiknek fizettek idegen pénzzel vagy arannyal, ékszerrel: révészekre, erdészekre, halászokra meg mezei-erdei rablókra gondolok.
– Nem kértek fizetséget segítőink...
– Érdekes: az őrizetbe vett cinkosok és bűntársak nem ezt vallották nekem. Egy olvashatatlan, illetve konspirációs szempontból értelmezhetetlen, félig égett levelet találtunk az ön, hogy úgy mondjam véres nyomában, amikor fogságba esett: a vége egy dátum meg egy cím, „Katalinfalva, Torontál megye, Szentgyörgyi járásában...” Ki ez az egyén? Ki volt az elkövetett robbantások tűzszerész szakértője? Megszökött? Kik hozták a híreket maguknak az olasz hadszíntérről?
– Nem kaptunk híreket. Általában foglyul ejtett osztrák katonáktól tudtuk meg, hogy Ausztria offenzívája defenzívába szorult.
– A többi csoport el sem érte Somogyot?
– Sajnos, nem.
– Kér cigarettát? Konyakot?
– Nem.
– Kik lettek volna az úgynevezett pesti „népfelkelés” szervezői, agitátorai? Kik terjesztették a propagandaanyagot? Létrehoztak-e titkos nyomdát vagy nyomdákat Pesten vagy más magyar városokban? És: ki vagy kik vették fel a kapcsolatot Cuza román fejedelemmel a magyar tulajdonú és rendeltetésű fegyvereknek az erdélyi határ közelében való elraktározása végett? Lord Loftus bécsi útja alkalmából ki volt az a magyar tiszt vagy civil, aki kapcsolatba lépett vele? Úgymond a magyar „Risorgimento” nemzetközivé tehetése végett? Maguk az angolokban is reménykedtek? Áh! Hiszen a franciák is ejtették a Légiót! Mondja, mi a kedvenc muzsikája, százados? – kérdezte hirtelen Barner, más hangon és mosolyogva.
– Weber „Bűvös vadász”-ából a golyóöntési jelenet…
- Hogy ezt nem találtam ki magamtól! Tehát, elkezdi végre diktálni a válaszokat? – Az ezüstirón megvillant Barner kis kezében.
– Nem teszek vallomást, sem általában, sem a részletekre vonatkozólag.
– A Magyar Légió voluntarista vezetőit ha más nem, az idejük múlása csak kikúrálja lassan a rögeszméikből... Kiket vetettek még be Magyarországon?
– Nem tudok ilyen emberekről...
– Talán ön volt az egyetlen?
– Az én feladatom nagyon egyszerű volt...
– Éspedig?
– Tudja jól, nem?
– Ne tegyen fel kérdéseket! Mi volt a maga feladata? A többire azután még visszatérünk! – ordította a hajlott hátú, apró kezű ember. Irónját leejtette, éppen a százados lába elé gurult, a fogoly a szoba másik sarkába rúgta. Nevetett.
– Szemtelen! – mondta Barner. Maga ment a tollért, felvette, letörölte, halántékán verejtékcseppek jelentek meg. De mosolygott, mert az ezüstirónnak nem történt baja. – Szóval, mi volt a feladata?
– Egyszerű katonai felderítés.
– Ó! És mire nézve?
– A magyarság általános hangulatára nézve, egy olyan kedvező időben, amikor úgy látszott, hogy a Habsburgokat elűzik a trónjukról és hadseregüket tönkreverik.
– Láthatja, hogy minden másképp történt, hála az Úristennek és Ausztria bátor ezredeinek!
– Nem sokon múlott, sajnos...
– El tud ön képzelni egy Ausztria nélküli Európát?
– Nem szükséges, hogy Ausztria eltűnjön, elég, ha a Habsburg-dinasztia élő tagjai a bécsi kapucinusok cintermébe kerülnek...
– Barbár! Szóval ön egyszerű „felderítésnek” nevezi a fegyvercsempészést, a terrorista akciókat, tisztek és katonák lemészárlását, robbantásokat, a nyílt diverziót? Hiszen maga katonatiszt, mint ilyen: jobban tudja nálam, mit jelent az úgynevezett „felderítés” és mit nem! Ezért lakol! Harcoló csapataink hátában gerillacsoportokat szervez mint „felderítő”... Kezdje végre a vallomását, százados! Nem? Ezzel halálos ítéletét írja alá, kiveszi kezemből a tollat, és megelőz...
– Ön nem bíró, ön csupán egy kihallgató rendőr, nyilván alacsony rangban és nagyobb jövőbeli pálya minden reménye nélkül...
Barner elsápadt. Arcán nem látszott harag.
– Ön volt a parancsnoka a Dráván átkelt harccsoportnak.
– Én voltam.
– Véres cselekményeket hajtatott végre, számos tisztet és őrkatonát meggyilkoltatott. Nem nyílt harcban, hanem orvul! A cinkosai, az összekötői érdekelnek... És főleg azok, akik rejtekhelyeket biztosítottak egysége számára. Rájuk vagyok kíváncsi – mondta Barner éneklő hangon.
– Megértem kíváncsiságát... ez minden.
– Behozni az egyiket! – parancsolta Barner az őrnek. A katona bekísért egy véresre vert férfit.
– Ki ez az ember? – ordított Barner a lábán alig álló, félmeztelen férfira, és a századosra mutatott.
– A nevét soha nem mondta meg, uram...
Barner most egy másik őrt küldött ki egy sokatmondó kézmozdulattal. A katona szekérlánccal tért vissza. Barner intésére hatalmasat húzott a férfi hátára, úgy, hogy a láncszemek csapása a nyakat és a fél arcot is érte. A megütött ember Batiszy elé zuhant. Ott lent újabb láncütést kapott, az oldalára. Barner újabb foglyot vezettetett elő. A férfi mögött ittas katonák jelentek meg, láncütések, rúgások érték a padlón forgó, fetrengő foglyokat. A kocsilánc újra meg újra lesújtott.
– Maga elmebeteg, most magára kerül a sor! – ordította vörös képpel Barner. Egy perc múlva három férfi rontott be a szobába, ökölcsapásokkal, rúgásokkal estek a századosnak. Egy hatalmas rúgástól esett el először, a padlóra. Kinyílt az ajtó, Kayatz jelent meg, mögötte a hadbíró és titkára.
– Nem lehetett elkerülni? – kérdezte halkan Kayatz.
– Nem lehetett, excellenciás uram – felelte Barner.
A két összevert férfit kivonszolták a katonák. A százados arcába egy vödör jegelt vizet zúdítottak. Felállt, vér volt szája sarkán, kiköpte egy fogát. Újabb roham következett: ütések arcra, gyomorba. Leesett. Azoknak, akik faltól falig görgették rúgásaikkal, pálinkaszaguk volt, először csak ezt a bűzös szagot érezte, a fájdalmat még nem. Ekkor gondolt, de ez nem gondolat volt, nem is emlék, hanem egy érzés képe, látványa, egy érintés tudata zúgó agyában: Amadea bőrére és hajára. Átsiklott testén ez a haj, ez a bőr. Elvesztette eszméletét.
Barner jamaicai rumot hozatott magának, de nem bírta kiinni. Köhögési roham vett erőt tüdővészre hajlamos, zörgő, két platánlevélnél nem nagyobb mellkasán.
– Térítsék észhez! – hangzott Kayatz utasítása. Vizesvödör. A százados lassan föltérdelt, fölállt. Barner a falat nézte. A három pálinkaszagú katona már nem volt a szobában. Az ajtó tárva, a százados hallotta, amint a hadbíró diktálja titkárának a vádpontokat. „...vádolom önt diverziós tevékenységgel... kémkedéssel... gyilkosságokkal, melyeket osztrák katonai egyenruhát viselő alárendeltjeivel hajtatott végre... – voltak szavak, melyeket a százados nem értett tisztán – ...a vezetése alá tartozó terrorcsoport... – ismét kiestek tudatából a sorolt vádpontok – ...de elsősorban... ön, aki hadárulóként a hadseregből, amelyre tiszti esküvel esküdött föl, kilépett, átállt a felkelő seregbe... negyvenkilencben lázadó hajókon teljesített szolgálatot... olyan objektumokat rombolt le, amelyek nem voltak hadi rendeltetésűek... mindezekért negyvenkilencben, távollétében, halálra ítélték, ennek végrehajtását ezennel elrendelem... a jelen ítélet kiegészítéseképpen, mely ugyanazzal a büntetéssel sújtja...” Amadea olívbőre és almamagbarna haja. A százados nyakszirtjébe fájdalom nyilallt, szédült. Kayatz hangját hallotta:
– Minél gyorsabban likvidálják! Esetleg még egy legutolsó kísérlet. De nyomban utána: kivégezni!
Barner gondterhelten bámulta a vizes padlót. Valaha tudós akart lenni. Megnézte zsebóráját.
– Lehet, hogy túl korán küldtem be azt a három embert, akik összeverték?
– Vezessék a cellájába – mondta Kayatz. Majd utasította Barnert, hogy menjen, pihenje ki magát. Megjegyezte, hogy csalódott benne. Barner elhagyta a termet. Szobájában mégis valahogy magába erőltette a jamaicai rumot, és maszturbálni próbált, de sikertelenül.
– Meg kellene enni félig sülten egy szűz lányt... – mondta fennhangon, mert sem vágyat, sem képességet nem érzett rá, hogy bárkinek: másnak vagy saját magának kielégülést, örömöt szerezzen. Aludni vágyott. Nem jött szemére álom, gyertyát gyújtott, felgörnyedt ágyán, elővette ezüstirónját, bőrkötésű noteszét, melyet Prágában fűztek és kötöttek számára, amikor ott működött. Életrajzának írását folytatta. Ifjúságának nyomorúságára, úgy érezte, túl sok lapot szentelt eddig, igazán nyomorult valójában férfikorában lett.

Kayatz végigfutotta a hadbíró vádpontjait. Nem emelt kifogást, nem tett kiegészítést. Fáradt volt. Mit jelent egy magas kitüntetés, egy gyémántokkal ékesített kereszt ahhoz képest, ami egy vastaps a prágai operában? Virágcsokrok, fiatal hadnagyok, pezsgő, tánc, aztán leejtett ruhák és elölről az egész... A frivol, lagúnás-lugasos-légyottos Európa éppoly sivár, mint a filozófus Európa. Még egyszer, a nagy Radetzky őrszellemének jegyében, fel kellene állítani, korszerűen kiképezni és felszerelni egy új osztrák hadsereget, és azután döntésre vinni a dőlésbe került dolgokat, a kikezdett nagyságot úgy Itáliában, mint a Balkánon, úgy Magyarországban, mint a Bundból egyre inkább egytestű birodalommá váló Németországgal szemben.

Batiszy százados cellájában, ahova visszavezették, Erdélyre gondolt, oda kellett volna átharcolniuk magukat, szétszórt egységekben, ott egyesülni újra, Somogy túl kis pástnak bizonyult, Erdélyben népfelkelés útján független államot kiharcolni, ott népi hadsereget szervezni, és majd betörni, át a Tiszán. Ám erre sem Klapkától, sem Vettertől, sem a Légiót szervező Ihász ezredestől: nem voltak utasításai. De a bérces haza miért nyert volna nagyobb támogatást Angliától, Franciaországtól, mint a síksági Magyarország? Miért nem jött – toborozni és lázadást kirobbantani – maga Kossuth Magyarországra? Félt vagy féltették? Aztán a százados is elaludt, mint Barner és Kayatz. Esetleg álmában lövik majd agyon. Kegyelemből, meg a sietség végett. Erre gondolt, mielőtt elaludt volna, és azt álmodta, hogy esetleg ezt fogják tenni vele. Revolvergolyó fúródik bele álmában, egy határozott pont a homályos képfoltok közé. Reggelre kihűl a teste.

Kossuth valóban gondolt a hazatérésre. Ügy érezte, a magyar emigráció köreiben egyre inkább ő az „ütközés köve”, mivel nem járult hozzá, hogy a Magyar Légió puszta diverzióra vonuljon föl, hiába érveltek ellene, hogy húszezer francia puska van magyar harcosok kezében. De hol!? Itáliában! A régi elképzelése: személyes találkozás III. Napóleonnal, felkérni őfelségét arra, hogy a francia flotta vagy egy nagyobb hajóosztály hajózzon az adriai vizekre, miközben egy kisebb hajóraj megjelenne a Duna-deltában – a magyar egységeket kihajózni, Erdélybe menendő katonákat, hol a népfelkelés biztosabbra vehető, mint Pesten –, s mindezenközben a Magyar Légió dalmáciai partraszállás után északnak menetelne: ezzel Franciaország új Európát hozna létre, mielőtt Anglia vagy Poroszország horgonyhoz vagy ágyúkanóchoz nyúlhatna... Régi elképzelését kiforgatta sarkaiból a villafrancai béke. Még gondolt arra, hogy rövid elaborátumban vázolná a győzedelmes III. Napóleon előtt, miképpen származna, születne ezekből az igazságos, rendező harcokból: független szerb, horvát, szlovén, román és cseh nemzet, s miképpen szűnne meg létezni Franciaország ősellensége, a Habsburg-Ausztria... Felkelés robbanna ki Lengyelországban is... Vagy! S ez volt reményeinek alja: legyen III. Napóleon Magyarország „protektora”, az ilyen státusra kialakítható legalkotmányosabb formában... mint ahogyan Rómát védi őfelsége, úgy védené a Kárpát-medencét... Új Európa-alkotás! De nem írta meg elaborátumát. Visszahallotta Klapka tábornok megjegyzését, ki Ihásztól tudott e tervekről: „LÁZÁLOM”, mondotta tömören az egykori komáromi erődparancsnok. Akkor már inkább képezzünk ki ezer mesterlövészt, azok civilben, szórtan Bécsbe mennek, és ott elvégzik a munkát, egy anarchista-, terrorista-Iliász! Ezt mondta, persze iróniával, Klapka. Pedig: az emigráció rendelkezik annyi tartalék valutavagyonnal, amennyiért bérbe lehetne venni egy nagyobb francia hajót, csapatszállítás céljára. Ez vinne a Duna-deltába katonai egységeket, húsz nyomdagépet, fegyverzetet, betörés Erdélybe... ott azonnali népfelkelés!
– Tegyen bevallást – mondta szomorúan Barner, amikor ismét felkereste a foglyot. Várt. Aztán kiment a cellából.
Egy őrmester lépett Barner elé, jelentette, hogy Kayatz rendőr tábornok úr őexcellenciája hívatja magához.
– Üljön le, Barner – mondta Kayatz –, és töltsön magának.
– Köszönöm, excellenciás uram.
– Emlékszik még a régi... a kezdeti időkre, Barner?
– Mire méltóztatik gondolni, tábornok úr? – kérdezte Barner. Felhajtotta a konyakot.
– Tudom, hogy maga mindenre emlékszik... fantasztikus memóriája van. De sokszor eszembe jut az a régi eset – Kayatz nevetett, ivott –, tudja, amikor azt az őrült rügeni bárónőt kellett figyelnünk... Dereng magának, miről beszélek?
– Hogyne, tábornok úr... szomorú nő volt, és...
– Mit ért azon, hogy „szomorú nő” volt?
– Szomorúságon, tábornok úr engedelmével, a szomorúságot értem...
– Ja. Pontos. Ettől függetlenül, az a rügeni bárónő hihetetlenül nagy kurva volt... Hogy is hívták őnagyságát?
– Hochwohlgeborene Aurelia Jungblut von Wiek und Göhren und Garz, excellenciás uram...
– Fenomenális memória! Töltsön magának, Barner! Ja. Szép nő volt. Merészelt Bécsben, a császárvárosban meztelen kisétálni a Mariahilferstrassén! Ezt nevezem extravaganciának! És szomorú volt?
– Igen, kegyelmes uram... – mondta Barner. Töltött. Ivott. Csuklani kezdett. Kayatz múltba merült arccal arra látszott gondolni, szinte koncentrálni, hogy mi is a szomorúság. Ő is ivott, de őrá nem jött csuklás. Rágyújtott egy szivarra.
– Végül is hol tartóztatta le azt a rügeni bárónőt, Barner?
– Baden-Badenban, tábornok úr.
– Ja. Milyen blazírt nő volt!
– Szörnyű botrány volt Baden-Badenban, mikor Aurelia Jungblut von Wiek und Göhren und Garz meztelen megjelent a sétányon...
– Szóval ott is! Nyilván maga volt az, aki a legjobban megütközött ezen... Én a maga helyében, Barner, megbasztam volna azt a rügeni bárónőt... Csakhogy akkor én éppen Münchenben tartózkodtam...
– Tudom, excellenciás uram – mondta Barner, végre leküzdve a csuklást. Kayatz nevetett, ivott. Neki is jó memóriája volt.
– Emlékszik a parancsomra? Hogy őrült artistának álcázza magát... hogy kézen álljon a bárónő lakhelye előtt...
– Igen, tábornok úr, ott handstandoltam...
– És a rügeni ringyó egyszer csak megjelent meztelenül?
– Ahogy mondani méltóztatott.
– Aztán? – kérdezte röhögve Kayatz.
– Egy kiskutya is jött vele. Aztán... a Kurfürstplatz felől fölbukkant a helyi tűzoltóság, és a bárónő helyett engem kezdett oltani... vagyis egy vízsugárral a kézállásból talpra állítottak...
– Nyugodtan lelőhette volna őket, Barner – mondta Kayatz, legyintve.
– Erre nem kaptam parancsot, kegyelmes uram, azaz, erre nem volt engedélyem és...
– Barner! Vannak helyzetek a hírszerzők életében, amikor önállóan és egymagukban kell dönteniök! Biztos lehet benne, Barner, hogy én, a maga szörnyű helyzetében, lemészároltam volna az egész baden-badeni tűzoltóságot...
– Biztos vagyok benne, kegyelmes uram.
– Nehogy most itt nekem elénekelje a Gotterhaltét! Énekelt gyermekkorában kórusban, Barner?
– Igen, énekeltem, tábornok úr.
– De most eszébe ne jusson! Az a rügeni nő... sajnos, én már csak a holttestét láthattam, nem voltam olyan szerencsés, mint maga, Barner – mondta Kayatz. Töltött magának, egy hajtásra kiitta, aztán kinyújtotta hosszú, izomtalanná hízott lábait.
– Fél Baden-Baden elájult, az előkelő házaspárok persze egyszerre estek össze, mikor a rügeni bárónő jött – mondta Barner, majd bátran felhörpintett egy pintycsőrbe elegendő konyakot.
– El tudom képzelni... ó, ifjúság! Néha szeretnék megint kamasz lenni... Barner! Ezt a századost nem kell tovább se vallatni, se kínozni, egyszerűen átküldjük az örök vadászmezőkre...
– Értettem, kegyelmes uram.
– Aludt már maga olyan nővel, aki prémben, érti, nercben feküdt maga mellett?
– Soha, tábornok úr. És számomra tortúra is lenne...
– Sejtettem, Barner. Ausztria ellen kémkedett...
– Kicsoda, kegyelmes uram? – kérdezte riadtan Barner.
– Az a szép rügeni nő. Szóval magát eláztatták a baden-badeni tűzoltók? – kérdezte röhögve Kayatz – és persze nem volt mersze ahhoz, hogy szitává lője őket...
– Parancsom, illetve engedélyem nem volt rá, tábornok úr.
– Maga, Barner, hibátlanul képzett hírszerző! – Kayatz ismét töltött, ivott. Valami zavarta. Elnyomta a szivart. A mennyezetet bámulta egy ideig. Aztán megjegyezte, hogy mégis helyesebb lett volna likvidálni Újházyt, úgy is, mint az USA anconai konzulját, úgy is, mint volt komáromi kormánybiztost. De ez már csak teória, hipotézis volt, és Barner ismét csuklani kezdett, s ez elterelte Kayatz figyelmét és gondolatait Anconáról, az USA-ról, Komáromról.
– Németország! – ordított fel Kayatz hirtelen – hogyan lehet a mi ellenségünk?! Az a rügeni nő is... Ah! Maga érti ezt? Vagy nem is érdekli? Tudja, Barner, még volna egy... egy látszatra egzaltált megoldás, egyfajta eszmei önkielégítés: testületileg elárulni Ausztriát, és az ellenségeit szolgálni!
– Tábornok úr! – kiáltott fel Barner.
– Elhinné rólam, hogy ezt tenném? – kérdezte ünnepélyesen Kayatz.
– Soha, excellenciás uram... ne méltóztasson engem ennyire naivnak tartani. Se ennyire nem-naivnak, ha szabad így kifejeznem magam ...
– Maga azt írta abban a régi, baden-badeni jelentésben, Barner, hogy az a rügeni nő hat-hét alaszkai farkaskutyát tart vagy nem jól emlékszem, Barner?
– Kilenc alaszkai farkaskutyája volt. Mikor... mivel nő létére pisztollyal, késsel védekezett, szóval amikor lelőttük a bárónőt, lelőttük a farkaskutyáit is...
– Bravó, Barner! És mit érzett az „akció” után?
– Undort. Undort, kegyelmes uram – mondta Barner. A konyak a fejébe szállt, oldalt ledőlt a székről. Kayatz hívta az őrséget, kivitette Ausztria legjobb hírszerző és elhárító ügynökét.

Batiszy Kristóf honvéd százados mélyen aludt, álomképek nélkül. Ha most valaki felébresztette volna, mondjuk egy krumpli-nagykereskedő, hogy utolsó esélyét biztosítja a szökéshez, akkor is inkább tovább aludt volna. Kayatz álmában viszont Batiszy százados jelent meg, Barner álmában pedig Kayatz.

Az osztrák kapitány, aki Batiszyt ébresztette, mielőtt elhagyta volna a pincehelyiséget, ahol alaposan körülnézett, a kő négyszögbe ágyazott, nehéz szárnyú ajtóban visszafordult a priccsén csuromvizesen fekvő légiós százados felé.
– Bort kér? Hozassak bort?
A fekvő férfi nem felelt.
– Vizet kér? Ennivalót?
A fekvő nem válaszolt. Az osztrák százados levette sisakját, zubbonya legfelső gombját kigombolta, egyik kezét felnyújtva a még nyitott, vastag ajtószárnynak támaszkodott.
– Küldessek gyertyát, papírt, tintát, tollat? – kérdezte kimerülten.
Batiszy megmozdult. Oldaláról hátára fordult, így hanyatt fekve intett, hogy nem kér se papírt, se gyertyát. Az osztrák tiszt még várt, tekintetével átpásztázta a pincecella penészes boltozatát, pókhálós, berepedezett szegleteit, mintha minden egyes téglát, külön-külön megnézett volna.
– Nem akar írni senkinek? – kérdezte nagyon halkan.
– Nem.
– Anyjának? Vagy bárkinek?...
– Senkinek.
– Becsületszavamat adom önnek, százados úr – mondta most még halkabban az osztrák tiszt, s Batiszy szemébe nézett –, hogy én magam juttatom el a címzetthez a levelét, amennyiben mégis írna és megbízna azzal, hogy a levelét kézbesítsem... Nem vagyok rendőr... Katona vagyok, mint ön. Egy másik ország, egy másik hadsereg katonája, azé a hadseregé, amelyből ön tíz évvel ezelőtt dezertált, százados úr... Ha mégis meggondolná magát... ha mégis írna, akárkinek is, megígérem, hogy levele bontatlanul fog eljutni címzettjéhez... még abban az esetben is – mondta elgondolkozva, nagyon halkan az osztrák százados... ha a címzett maga Klapka lenne vagy maga Kossuth... Batiszy ismét intett, hogy nem ír.
– Meg akarom mondani önnek... hogy én leszek a kivégzőosztag parancsnoka. Holnap hajnalban ismét találkozunk. Én fogom ébreszteni. Most néhány perccel múlt éjfél. Nagyon sajnálom. Kötelességemet teljesítem. Fordított helyzetben ön ugyanezt tenné a helyemben.
– Úgy, ahogy mondja.
– Hány éves ön?
– Az ítéletben nem szerepelnek az adataim?
– Nem olvastam az ítéletét.
– Hát hajnalban nyilván fel fogják olvasni, a végrehajtás után kérje el egy percre a katonai ügyésztől, ha arra kíváncsi, hogy hol és mikor születtem...
– Utoljára megkérdezem: kér-e enni-innivalót, írószerszámokat?
– Nem kérek, köszönöm.

Az osztrák tiszt elhagyta a pincehelyiséget, anélkül hogy becsukta volna a nehéz ajtószárnyat, fölsietett a lépcsőkön a romos kastély bal szárnyában lévő szobájába, levetkőzött, lefeküdt. A két szuronyos őrkatona a cella félig nyitva hagyott ajtaja előtt szótlanul járkált fel és alá.

Batiszy Kristóf légiós százados elaludt.

Arra ébredt, hogy négy szuronyos katona áll a cellában. Oldalt, a priccshez legközelebb egy őrmester, kezében fáklya, mögöttük az osztrák tiszt és fél lépéssel hátrább egy pap, fiatal, magas, sápadt arcú férfi, akinek fehér, hosszú arcát a fáklyaláng fölé emelte a fekete reverenda.
– Készülődjön... – mondta halkan az őrmester.

Batiszy fölkelt a priccsről, az őrmester megfogta felső karját, magának háttal fordította, intett egy katonának, aki zsineggel összekötözte a százados csuklóit.

A katonák közrefogták a légiós századost, s a szuronyos-fáklyás négyszög megindult kifelé.

A kastély hátsó udvarába kísérték, egy falhoz, amelyet tövétől tetejéig sötétzöld borostyán borított. Az osztrák százados intésére az őrmester és a négy katona elhátrált az elítélttől. A pap lépett hozzá, kezében egy lovassági pisztoly méretű fakereszttel.
– Nincs szükségem önre, köszönöm – mondta Batiszy százados.
– Testvérem...
A légiós százados a papra nézett, aztán behunyta a szemét, előretolta állkapcsát, úgy bólintott, annak nyomatékául, hogy amit mondott, komolyan gondolta. Az megértette, elfordult, megindult a fák felé, ki az udvarból, a szája hangtalanul mozgott: imádkozott.
Ekkor az osztrák százados jelére egy szakasz katona masírozott elő a nyárfák sora mögül, ahol addig készenlétben várakoztak. Mögöttük, kissé elmaradva s más lépésütemben, egy szürke öltönyös, civil férfi is közeledett.
– Szakasz, állj! – vezényelt az őrmester, majd a százados felé fordult. – Alázatosan jelentem a kapitány úrnak, az ítéletvégrehajtásra kijelölt szakasz, második zászlóalj, első század hetedik szakasza...
– Első sor fél térdre! – vezényelte a tiszt az őrmester jelentését megszakítva. Az első sor fél térdre ereszkedett. Szíjat igazítottak.
– Kösse be az elítélt szemét! – utasította az őrmestert a kivégzőosztag parancsnoka. Az őrmester fehér vászonkendővel szorosan bekötötte Batiszy szemét.
– Az inget gombolja ki rajta! Hol van a festék, őrmester? – ordította a kapitány.
– Alázatosan jelentem, százados úr, itt van... – mondta összerezzenve az őrmester. Az elítélt ingét már kigombolta. Most lehajolt, és a fűszálak közül egy bádogdobozt meg egy falfestő, otromba ecsetet vett fel.
– Mázoljon vörös kört a szív fölé! – parancsolta az osztrák kapitány.
– Igenis – mondta az őrmester. Hozzáfogott, de nem tudta megtenni, mert a festékpor száraz volt.
– Vizet... – sziszegte az őrmester az egyik fáklyás őrkatonának. Az indult a vízért.
– Őrmester! Mit kínlódik ott? – ordította a kapitány.
– Alázatosan jelentem, kapitány úr, fel kell hígítani a festéket...
– Agyalágyult! A kezével kenje rá a festékport!
– Igenis – mondta halkan az őrmester, négy ujjal belenyúlt a bádogdobozba, s a vörös port, amit kimarkolt, az elítélt szívgödrén, a két domború mellizom között szétmorzsolta.
– Nyomja térdre az elítéltet! – Az őrmester mozdulatát megelőzve a légiós százados letérdelt.
– Lelépni! – kiáltotta a kapitány.

Az őrmester a bádogdobozzal és az ecsettel a kivégzőszakasz mögé ment. Világosodni kezdett. A fáklyás katonák a kapitány intésére úgy helyezkedtek el, hogy megvilágítsák a célt.
– Szakasz! Tüzeléshez! Készülj!
A térdelő sor puskáinak vége három méterről szegeződött a légiós századosra.

Az osztrák kapitány kivonta kardját, két lépést tett balra, a kivégzőszakasz álló sorától.

A magasba emelt penge megvillant a fáklyák fényében. Ekkor a légiós százados egy másik férfi hangját hallotta meg, nem a várt szót – „Feuer” –, hanem halk hangon ezt:
– Schon genug.

A kapitány a sötétszürke öltönyös, erősen hajlott hátú férfi felé fordult, és megkérdezte:
– Kegyelmet kapott?
– Vezényelje el a szakaszát, kapitány. És ön is távozhat – mondta Barner.
Az osztrák kapitány pár másodpercig szótlanul állt, aztán sóhajtott és vezényelt. A katonai kivégzőosztag elvonult. A távozó szakasszal szemben egy másik szakasz masírozott az udvarra. A katonák mögött három cigány cipelte a bitófát, mögöttük a vörös csuklyás bakó jött, oldalán a két, fedetlen arcú bakósegéddel, akik a kötelet, csigát, kampót és a zsámolyt hozták. Az osztrák állami ítéletvégrehajtó mögött három idősebb parasztember közeledett, ásóval a vállukon. Gyors mozdulatokkal megásták a gödröt a laza talajban, ledöngölték a fölállított bitófa körül a földet, és kiékelték a cölöpöt. Közben Barner parancsot adott az egyik katonának, hogy vegye le az elítélt szeméről a kendőt, s intett a bakónak, aki elindult Batiszy felé. Az egyik bakósegéd villámgyors mozdulattal helyére illesztette a kampót és a csigát, aztán elhelyezte a zsámolyt a bitó tövében. A következő pillanatban a segédek kétfelől megragadták a századost, a zsámolyra emelték, egyikük hurkot vetett bokájára, s a kötél végét átdobta a csigán, és húzni kezdte a testet; a másik bakósegéd az elítélt nyakába vetett kötél végét fölnyújtotta a bakónak, aki azt a kampóhoz hurkolta.
– Nem fog fájni, uram – súgta közben halkan a százados fülébe.

A szürke ruhás férfi sürgetőleg intett. Abban a pillanatban a bakósegéd kirúgta a zsámolyt s a csigán átvetett kötéllel teljes erőből lefelé húzta a testet, amelyet a fojtóhurok nyakánál fogva a kivégzőcölöp felső végéhez rántott.

– Estig őrizzék a holttestet! – mondta Barner, aztán még egyszer a bitóra nézett. A bakó közben már kendőt csavart az arcra. Barner megfordult, elhagyta az udvart. A kastély kapujában a kapitányba ütközött, aki kigombolt zubbonyban állt ott, szájában cigaretta, nem tudott tisztelegni, csak biccentett a távozónak. Az észre sem vette. A csukott kocsihoz ment, a kocsis kinyitotta előtte az ajtót, beszállt, hátravetette magát az ülésen, mély lélegzetet vett. A rá várakozó férfi megkérdezte:
– Lezajlott?
– Lezajlott – felelte a kérdezett. A kocsi sebesen megindult velük.
– Megviselte magát, látom. Nem kellett volna végigcsinálnia...
– Megviselt? Nem tudom. Elég szörnyű volt, excellenciás uram. De nem bízhattam másra. Végső soron Őfelsége helyett kellett itt lennem, méltóságos uram... – mondta Barner, behunyta szemét, megnyalta ajkát.
– Meglátja, még egy ilyen kijelentés, és tébolydába csukatom – mondta a másik – ...maga idegbeteg!
– Teljesen rendben vannak az idegeim – tiltakozott Barner.
– Hát... a maga helyében... nos, mit mondjak? Szörnyű lehet a maga helyében lenni, átérzem azt a szörnyűséget, ami maga. Hosszabb szabadságra mehet – mondta komoran Kayatz.
– Köszönöm, méltóságos uram. Talán...
– Mit mond?
– Talán Amerikába hajózom.
– Maga? – kérdezte nevetve az útitárs. – Amerikába? Tudja, mit? Ne utazzon oda. Ott csak erős idegzetű, valóban gátlástalan, nagyravágyó férfiak tudnak megmaradni. Maga nem. Vagy diplomáciai karrierről álmodozik? Őfelsége attaséja szeretne lenni Washingtonban? Tulajdonképpen én elintézhetném ezt magának, Barner.
– Tényleg? Komolyan mondja, méltóságos uram, hogy segítene ebben? – fordult hirtelen egy gyermek örömével a rendőr tábornok felé Barner.
– Szívesen elintézném. Csakhogy, kedves Barner, ennek objektív akadályai vannak.
– Ön mindent el tud érni... mélt...
– Túloz. S akadályként nem is a púpjára gondolok. Hanem: 1. maga nem nős, egy attasénak nősnek kell lennie, Barner, mert különben könnyen nők hálójába csalogathatja annak az államnak az elhárítása, ahová akkreditálják... ez a legsimább módszer egy diplomata beszervezésére, Barner, ezt soha nem hagyják ki, ezért nincsenek nőtlen diplomaták... egy-két kivételtől eltekintve, mint például a brit diplomáciában, néhány lord nőtlen... na, de ez más eset, mint a magáé, Barner; 2. maga homoszexuális hajlamok rabja... ezt még dossziéjának abból a részéből tudom, amit stájerországi börtönfelügyelői állásában viselt dolgairól vétettem föl anno... azt hittem, érdemes figyelni magára, érdemes adatokat gyűjteni... de kiderült, hogy a maga ferde hajlamai, gátlásos, nyomorult természete miatt: csupán lappangtak... nem űzte is őket, ahogy azt egy férfi teszi, ha ilyen vágyat érez magában, így van, Barner? Nem kell felelnie, így van. 3. Maga szűz! Se lányt, se asszonyt, se fiút, se férfit nem tett soha a magáévá, és megfordítva, magát se tette senki soha a magáévá, se szerelemből, se erőszakkal, amit nem is csodálok, és nyilván, ha édesanyja tükrébe néz: maga se csodálkozik ezen. Nos, ezért lenne nehéz, csaknem lehetetlen, Barner, hogy magát washingtoni nagykövetségünk attaséjává tegyem. Pedig amúgy nagyon is megérdemelné, azt is tudom, hogy ezt a munkát is tökéletesen és hibátlanul látná el... tudom, de az előbb említett dolgok miatt, aligha mozdíthatom előre ezen az úton. Hm. Kár, Barner, kár. Maga életében már párszor biztosan megátkozta az édesanyját, igaz? – kérdezte nevetve a rendőr tábornok. Cigarettára gyújtott, Barnert is megkínálta.
– Soha nem átkoztam meg anyámat, méltóságos uram.
– Nem? – kérdezte Kayatz szinte vidáman.
– Nem.
– Inkább csak nem meri nekem megmondani...
– Tulajdonképpen én nem félek öntől, méltóságos uram – mondta Barner egészen megváltozva figurája lényében és lénye figurájában –, szóval, ha anyámat valaha is megátkoztam volna, meg merném önnek mondani – s közben kibámult a kocsi ablakán, az alacsony erdők dombvidékére, amelynek völgyútjában robogtak.
– Hát miért is félne tőlem? – kérdezte nevetve az útitárs.
– Öntől sokan félnek, méltóságos uram. Még a belügyminiszter úr is...
– A miniszter úrnak üldözési mániája van, az egyik rögeszméje az, hogy figyeltetem őt... Hm. Pedig nem teszem. Gyönyörködik a tájban? Magának szinte kínzóan kifinomult érzéke lehet a szépre, Barner, amiért olyan rút, amilyen, s ezt nyilván még egy bécsi vagy trieszti kuplerájban is éreztették magával, ha egyáltalán járt ilyen helyeken... de nemigen, ugye?
– Nem.
– Hát persze. Mert még fösvény is, nemcsak rút.
– A méltóságos úr szép férfinak tartja önmagát? – kérdezte mosolyogva Barner, egyre a kocsiablakban elrohanó ligetes erdőszélekben gyönyörködve. A rendőr tábornok arca hirtelen komor lett, látszott, hogy gondolkozik a válaszon, vagyis adott esetben: önmagán, illetve önmaga külsején, hogy milyen az mások szemében. Aztán nevetve mondta:
– Hát nézze, Barner, a kérdés jogos volt. Nem úgy nézek ki én sem, mint egy bécsi magyar testőrtiszt... mint az a híres Báróczy... vagy Bessenyei... Laczkovits... akikről éppen elég régi dossziét néztem át, amikor kezdő koromban hivatali elődeim munkamódszereit tanulmányoztam... igen, nem úgy nézek ki, mint egy vérteslovassági kapitány... tény, Barner, én ezt tudom, hiszen, hogy úgy mondjam, „figyelem” önmagamat is... na ja, nem úgy, mint maga, aki egyszerűen nem vesz tudomást a saját külsejéről, úgy él, úgy tesz, mintha egyszerűen nem is volna külseje. Én nem, én tudom, hogy nézek ki, de: nem vagyok púpos, a fogsorom ép, testsúlyom több mint száz kiló, s ezt bizonyos nők direkt kedvelik, sok szeretőm volt, akik ragaszkodtak hozzám...
– Az ön rangja miatt... erre nem gondolt, méltóságos uram?
– Nem mostanról beszélek, Barner, hanem mondjuk húsz évvel ezelőttről. Akkora rangom sem volt akkor, mint teszem, magának most. És voltak, érti, Barner? voltak úrinők, nem a kurvákra gondolok, hanem úrinőkre, akik velem, éppen velem, az én száz kilómmal kívántak lefeküdni... ja, az előbb nem is említettem, Barner, maga akar attasé lenni washingtoni követségünkön? Nem tud nyelveket. Jó... jó... hasznos, hogy magyarul megtanult, de ezt is parancsra kezdte el... franciául, angolul nem tud, igaz? – kérdezte játszott tárgyszerűséggel Kayatz.
– Nem, méltóságos uram, viszont könnyen meg tudnék tanulni, szinte passzió lenne a magyar nyelv nehézségeihez képest... angolul! franciául! Higgye el!
– Késő. Késő, Barner... egy életünk van, s nem élünk örökké. Láthatta hajnalban a kastély udvarán... annak a tisztnek a teste azóta már ki is hűlt... és maga most akar nyelveket tanulni?
– Eddig nem volt rá időm, méltóságos uram...
– Tudom, Barner, tudom. De most már, lássa be, késő.
– Egy hónap alatt, egy hónap alatt, méltóságos uram, elsajátítom az angol nyelvet, mától számított egy hónap alatt... mondta Barner, aki most elfordult a zöld, elrohanó tájjal telt ablaktól, és a rendőr tábornok szemébe nézett.
– Tudom. Fogadnék is rá. Mármint arra, hogy képes lenne erre. De késő... Tudom, milyen a memóriája, Barner, tudom, hogy mindenre képes... de ez az attasé-dolog mégse megy. Sajnálom. Meg kell maradnia a testületben, ez szárazabb munka, elismerem, érthető, hogy szeretne világot látni, de értse meg, nem megy, az előbb már elmondtam, miért nem.
– Értem, méltóságos uram. Nem kérek szabadságot sem.
– Nem? Hát majd meglátja. A maga dolga. Jövőre tisztújítás lesz végig a magyar vármegyékben. Sok dolgunk lesz. Ki kell szűrni azokat az egyéneket, akik a hivatali tisztújítást akarják felhasználni a beépülésre... Maga ezzel a szűrőmunkával előbbre léphet. Komoly rangba kerülhet. Ne merengjen a hullákon, Barner, maradjon a valóságos élet göröngyei és gyöngyei között, az a magafajták jövője. Príma memória, elfojtott nemi ösztönök, sok egyéb, ami magát azzá a hasznos szörnyeteggé teszi, ami. Egy barátnő, az nem ártana magának, Barner. Majd gondolkodom. Egy ötven év körüli polgári özvegy vagy egy burgenlandi vénlány. Egy éjszaka elég, és megérti, hogy a nők kéjt okoznak, aztán lassan megtanul játszani is velük. Mire vén ember lesz, már tudni fogja, mit jelentett volna, ha már ifjúkorában fiatalember is lett volna egyszersmind... de nem! maga az iskolapadban is, tudom, Barner, a dossziék! a dossziék – mondta szinte énekelve a rendőr tábornok – mindent megőriznek, tudom, hogy maga mindvégig eminens tanuló volt. Ah! És látja, mire ment vele?! Ma hajnalban felakasztathatott egy férfit, akinek, fogadni mernék, legalább három-négy nő a teste elé ugrott volna, ha jelen lehetnek a kivégzés végrehajtásánál. De ha történetesen magát akasztották volna ma hajnalban, Pesten, mondjuk, aligha lépett volna közbe akár csak egy színosztrák leány is... egy honfitársnője... hehehe. Vegye úgy, Barner, hogy magának nincs honfitársnője! Egyszerűen magát, Barner, a női nem: nem fedezte fel! Erőszakhoz kellett volna folyamodnia a nőkkel szemben... már régen... de hát ehhez maga túl szemérmes, túl félénk, és nyilván nem akart visszaélni pozíciója előnyeivel...
– Ha ezt tettem volna, nem lett volna jogom ma hajnalban úgy végrehajtatni a halálos ítéletet azon a tiszten... úgy, ahogy ön parancsba adta...
– Igen. Mindenünk a morál. Gyengék az idegei, Barner. Ezek szerint ahhoz, hogy maga meg tudjon tenni valamit, kell valami más, amit viszont nem tett meg, és nem is tudna megtenni?
– Lehet, hogy így van, méltóságos uram.
– Maga nem teljes ember. Most nem a külsejére gondolok. Belül sem az. Egy kútból merít, fáradsággal, egy vödör vizet, azért, hogy aztán egy másik kútból merített vízből végre ihasson is? Így van?
– Fáradt vagyok, méltóságos uram.
– Szabadságra fog menni. Mondtam már. Utasítani fogom a pihenésre. Igen. Hogy én szépnek tartom-e magam? Ezt kérdezte... ah, azokból a régi, poros dossziékból, amelyeket pályám elején olvastam, az derül ki – többek között! –, hogy ezek a bécsi magyar testőrtiszt urak... Báróczy, Bessenyei... szóval sokan... egyszerűen mint az ekevas a szántani való földön, végigmentek a mi dugóhúzóloknis, kékvérű, császárvárosi ősnemes hölgyeinken... persze nem is szólva a tisztes polgárok leányairól és nejeiről. Az a Laczkovits kapitány, akit lefejeztek, na, az például a kémjelentések szerint testőrtiszt korában tízszer, érti, Barner? tízszer változtatta meg a szállását Bécsben, és miért? Ne higgye, hogy konspirációs okokból. Ahhoz a magyarok soha nem értettek. Akkor az a fiatalúr még különben sem politizált... Nem, nem! a nők elől szökött-költözött, de itt bárónőket és hercegnőket képzeljen el, Barner, no persze nem a császári család hölgytagjairól beszélek, de akkor is... osztrák és német arisztokrata nők elől költözködött...

Hirtelen megrázkódott velük a batár, oldalt lefordult az útról, nem borult, csak keresztben, kissé dőlten megállt. A rendőr tábornok száz kilója rázuhant Barnerra. Az nyomban kiugrott, ahogy az előttük levő, elkülönített fülkében ülő négy, állig felfegyverzett rendőr is. Ki állva, ki guggolva, ki térdelve tüzelt, ketten a kocsi fedezéke mögül, mások fedezék nélkül, mint Barner is, aki két forgópisztolyból lőtt a lovas támadókra. Egy lovas legázolta az egyik rendőrt, egy másik vágtából lerántotta a kocsist a bakról, a kocsis mellett ülő rendőr az első lövéstől halálos sebet kapott. A rendőr tábornok mindvégig a kocsiban ült, a lövöldözés erősödésekor az ülés alatti lábtámlához ereszkedett, és órazsebéből egy kis fémkazettában őrzött, azonnal ölő mérget készített elő.

Két percig tartott a tűzharc.
– Fegyvereket! Órákat! Pénzt! Letenni ide, az árokszélre. Gyerünk! – kiáltotta a lovasokat vezető álarcos férfi.
Egy másik a támadók közül kifogta, illetve a kocsis segítségével kényszerrel kifogatta a lovakat a hámból. Két lovas azonnal hajtani kezdte a táncoló, a lövésektől megriadt kocsilovakat, gyorsan távolodva a tetthelytől. Előhúzták a rendőr tábornokot is. Minden pénzét, azonkívül óráját, pecsétgyűrűjét letette a fegyverek mellé. Sápadtan állt, nyelt, böfögött, és Barnert figyelte, akit a támadók utoljára fegyvereztek le, s aki pisztolyaiból kilőtte az összes golyót. A rendőrök közül ketten vérükben feküdtek, nem mozdultak. Egy másik nyögött még, a fegyvere után nyúlkált, félrebeszélt, szájából és füléből patakban folyt a vér. Barner nem kapott sebet. A támadók összeszedték a zsákmányt, egyik súlyosan sebesült társukat támogatva nyeregbe szálltak, és vágtában távoztak, bele az erdőbe.
Kayatz úgy indult Barner felé, mintha egy hatalmas pofont akarna lekeverni neki, de félúton megállt. Körülnézett a miniatűr csatatéren, vállban, mellben megtapogatta lomha testét, aztán lement az árokba, a bokrok mögé, és elvégezte a szükségét. Barner megszemlélte a sebesülteket és a két halott biztosítót. Belső zsebéből térképet vett elő, megállapította, hol „járnak” – jártak még az előbb – e pillanatban. Már nem voltak messze Keszthelytől. Ott amúgy is megálltak volna, lovakat váltani.
– Magyarország! – mondta a rendőr tábornok, amikor visszatért a tetthelyre a bokrok közül. Csuklott.
– Én nem ezt az utat javasoltam, méltóságos uram – dadogta Barner, még mindig a halott rendőröket nézegetve.
– Jó, jó... csak mentse magát, de most mi lesz? Intézkedjen, Barner!
Az intézkedés könnyen ment. Gyalog haladtak tovább az úton, és az első kocsit leállították, lefoglalták, azon utaztak tovább egy fogadóig, ahonnan már látszott a Balaton. Az istállóban hat ló és két kocsi állt. Lefoglalták ezt is a további útra, de előbb megmosakodtak, megebédeltek, a megmaradt rendőrök és a kocsis amivel lehetett, felfegyverezték magukat – balta, kalapács –, és őrséget álltak a fogadó előtt, miközben Kayatz és Barner bent evett és borozott. A fogadóst elküldték előre, Keszthelyre, katonaságért, hogy biztosítsák az útvonalat. A férfi ittas volt, de ment. Barner borospoharat markolva a kezében, az asztalnál elaludt. A rendőr tábornok körülnézett a fogadóban. Előzőleg egy éles és hosszúra fent konyhakést vett magához. Másik kezében egy szál kolbászt tartott, abból harapott időnként. Végre egy belső szobában leült a bevetett ágy szélére.
– Barner! – ordította Kayatz. Jelentést akart diktálni máris. Válasz nem jött. Barner mélyen aludt.
– Barner! – de hiába hívta. A harmadszori ordításra bejött a fogadósné. Szép barna szemében csak a fáradtság látszott, nem a félelem. De keze és egész nőiessége: készséges volt.
– Hogy tudnak maguk így élni? – kérdezte szomorúan a rendőr tábornok.
Az asszony nem felelt, csak kérdezte, mivel szolgálhat. Kayatz még mindig a világtörténelmet figyelte a magyar parasztasszonyban.
– Ázsia... Ázsia! Kétszáz mérföldre Schönbrunntól! – mondta végül saját magának a rendőr tábornok. Letette a kolbászt, majd némi habozás után a konyhakést is. Megnézte, megmustrálta az asszonyt.
– A maga ura is... tökrészeg volt már délben! Hogy bírnak így élni?
– Beteg... mindig iszik azóta, hogy tudja a nyavalyáját, uram...
– Maga is beteg? Maga is iszik?
– Én nem vagyok beteg. Nem is iszom.
– Majdnem megöltek... eh, hogy lehet így létezni, élni?! Hogy? A maga keze is olyan, mint egy kovácsé... női kéz ez? kérdezte szomorúan Kayatz, aztán hatalmasat böffentett. Visszatért a csuklás is.
– Hozzak vizet az úrnak? – kérdezte az asszony.
– Bort hozzon!
– Hozom.

Barner az asztalra dőlve, mélyen aludt. Az asszony fölvitte a palack bort meg egy poharat.
– Csukja be az ajtót! – szólt rá Kayatz.
– Miért csukjam?
– Hogy ne hallják a pihegését.
Az asszony betette az ajtót, maga előtt összekulcsolt kézzel állt a férfi előtt, hátával az ajtónak dőlt. Kayatz felhajtott egy pohár bort, kivárta, míg a csuklása megszűnik, aztán megivott még egy pohárral. A konyhakést keze ügyében tartotta. Intett az asszonynak, hogy jöjjön oda, üljön mellé az ágyra. Az asszony ment. Kayatz megfogdosta a combját, aztán a lába közé nyúlt. Ott tartotta a kezét, közben szabad kezével a borospoharat kereste. Szemhéja elnehezedett, álmosság volt rajta, de megrázta a fejét, nem akart elaludni. Az asszony fehér, meztelen combjait simogatta, tenyere élével a szeméremrésben. A nő engedte, egyenes derékkal ült mellette, az ajtót nézte. Kayatz gondterhelt arccal bámult hol maga elé, hol a borospalackra, hol a konyhakésre, hol az asszony meztelen combjaira. Aztán elengedte a nő testét, felkelt az ágyról, megitta a maradék bort, magához vette a konyhakést, lement az ebédlőhodályba, az alvó Barner vállára ütött, az felriadt, felállt, csodálkozó tekintettel nézett Kayatzra.
– Látja, Barner... az élet, túl azon, hogy munka, munka és munka... és milyen veszélyes munka az élet... mégis meglepetésszerűen édes! Jó! nagy! ha ért hozzá az ember... Barner!
– Tessék, méltóságos uram.
– Ott van fönn az az asszony... Nem mondom, hogy ritkaságáért védjegyet kéne kiállítani rá... nem mondom azt se, hogy szép. De menjen fel hozzá, és tegye a magáévá, Barner... Nem fog ellenkezni, biztosítom.
– Méltóságos uram... én...
– Ahogy akarja, Barner „attasé” úr... ami soha nem lesz magából! Fél?
– Fáradt vagyok.
– Mindenki az, aki dolgozik, Barner. Az asszony is fáradt, nyugodt lehet – mondta Kayatz derült hangon.

A holttestet este, a vármegyei hatóság két képviselőjének jelenlétében, naplemente előtt leoldozták a kivégzőcölöpről. A legközelebbi falu temetőjének szélén tették sírba. Hantot nem emeltek fölé, jelet nem tettek.

Másnap reggel Zsablyay Amadea megjelent a faluban. Megmutatták neki a sírhelyet. Pár percig állt a még friss, nyers, a temető földjétől elütő színű rögök előtt, azt érezte, hogy az egész világra gondol, nem önmagára, nem valakire, hanem a világra mint az egyes életek és így már láncszerűen a teljes életérzés fő akadályára. Gréti kint várt rá, a temetőkapuban. Aztán hazatértek, Tikosra.

Batiszy Kristóf honvéd százados csoportjából néhány – az utolsó harc előtt légiós hadnaggyá előléptetett – közhonvéd, azok a szerencsésebbek, akik nem a császári hadsereg büntetőszázadaitól megszállt Szlavónia, hanem Németország felé menekültek, egy magát Pulszky Ferenc, sőt Figyelmessy jó ismerősének mondó magyar hírlapíró útján megüzenték Pulszkynak és Figyelmessy századosnak, mi történt a parancsnokukkal és a Somogyban harcoló egységgel, kérve őket egyben alázatosan arra is, adnák tudtára az eseményt magának Kossuth kormányzó úrnak. A hírlapíró segített a levél megfogalmazásában. Berlin környékén, Woltersdorfban, egy sörözőben készült el a levél. A fiatal laptudósító maga diktálta a pontos kifejezést: „A Dráva és a Balaton közti erdőségekben működő, az itáliai Magyar Légióból kikülönített gerilla harccsoport parancsnoka hősi halált halt...” A honvédkatonák Hamburg felé indultak. Kikötő. Hajók. Amerika. A levelük nem jutott soha se Pulszky, se Figyelmessy, se más emigráns magyar férfi kezébe. Kayatznak olvasta fel Barner egy szürke szeptemberi reggelen, Bécsben. De ők ketten már tudták ezt. Pulszky – Kossuth bizalmasa – nem tudta, amint az saját életírásának a Magyar Légióval történt – helyesebben nem történt dolgokra utaló egyik rövid részletéből kiderül, aminthogy nagy barátja sem tudta, és erről is Pulszky ad bizonyosságot, közölvén – önnön személyét mindig félháttérben hagyó életregényében egy levelet magától Kossuthtól:

„Engemet az események ezen fordulata annyira meghatott, hogy vastermészetem mellett is megbetegedtem, pár nap alatt azonban ismét felszedtem magamat, s Wight szigetére mentünk gyermekeinkkel s Kossuth leányával, Vilmával. Ott találtuk a Herzen családot, sétálgattunk, élveztük a lágy tengeri levegőt, fürdöttünk és csónakáztunk, s visszanyertük ismét ruganyosságunkat. Kossuthnál sem tartott soká a levertség, augusztus végével ismét remélt és tervezett, amint következő leveléből látható:
Kedves barátom!
Kalandozásunk miatt későn veszem leveleimet, némelyek el is tévednek. Tőled rég nem kaptam – aug. 10-kei volt az utolsó. Lucernbe rendeltem leveleimet, hol már tegnap szándékoztam lenni s csak holnapután leszek. Lajos fiam betegsége hátráltatott. Gastrikus lázt kapott. Erőltetni akartuk járással, koplalással s egy kis borkővel, bízva erős, egészséges természetében, de végre is pihenés és orvos kellett. Már jobban van. Holnap megyünk Giesbachba (Brienzi-tó), hol e napon a vízesést illuminálják. Holnapután a Brüniggen keresztül gyalogolunk s Lungernből Lucernbe hajtunk, ha lehet. Pénteken talán leúszunk gőzösön Fluelenig s vissza – szombat Basel, vasárnap Strassburg, hétfő (szept. 6.) Páris. Ott csak két nap szándékom mulatni, de meglehet mást parancsolandnak a körülmények, mert tanácsos vissza nem utasítanom a még egyszeri találkozást, ha felhívatnám reá (bár keresni nem fogom). Meglehet pedig, hogy felhívatom – mert különbféle utakon jőnek az avance-ok, hogy »ne törjünk«, hogy »ami veszve látszik, csak halasztva lehet« stb. – értem s értem a kulcsot is. Félnek, hogy nem hallgatok, s lelkiismeretök mondja, hogy jót nem szólhatok, legalább politikai belátásukról. Mert hajh! barátom! amint adat jő adat után, mindinkább világosabbá lesz a gondolkozó ember előtt, hogy a császár oly alkalmat szalasztott el ok nélkül, oktalanul, minőt nem század, de tán csak évezred nyújt egyszer a páratlan históriai nagyságra, a gondviselés (vagy ha úgy akarod a »Sors incerta«) választottjának. Gondold csak: B. Kemény Zsigával s Dánielik kanonokkal találkoztam itt véletlenül. Együtt másztunk fel a Murtenhez, honnan nézve elterül a bámuló szem előtt a Jungfrau s tíz óriás satellesének roppant félköre oly rémítőn szép közelben, hogy megszámlálhatod az örök jégből leczérnázó vízszálakat, míg a közbe-közbe lerohanó jégzuhatag robogása felmennydörög az emberhez tízszeresen visszavert echójával. E nagyszerű helyen, hol a szív kitágul s az ember magát egyéni semmiségének érzetében elfelejti...
Isten áldjon. Megírom Parisból, mikor leszek Londonban.
Barátod
Kossuth.
Interlaken, Bemer Oberland, aug. 31. 1859
HOSSZABB IDEGEN NYELVŰ SZÖVEGEK FORDÍTÁSA


(34. old.)
A zuhatag mennydörögve,
Vad iramban zúg tova,
Mintha a honvágy vonzaná
Önnön pusztulásába.
(B. E. fordítása)

(35. old.)
Hullámok és vad szelek között ott,
Tűnjék el belőlem a végső gond.

(55. old.)
Szerencsére elsüllyedtek szellemflottái és képzeletbeli ágyúnaszádjai, még mielőtt megépültek volna... ezeket a szellemhajókat már korallréteg borítja, anélkül hogy akár csak egyetlen csatát is kiálltak volna valamilyen ellenséges hadihajóval szemben a kék tengeren... ezáltal ugyanis Ausztriát könnyen tönkre lehetett volna tenni...

(60. old.)
Micsoda szél fúj odakint, igaz, uram... Micsoda pocsék tavaszunk lesz...

(65. old.)
Küzdve, mint hőshöz illik,
Ügy hullnak rendre el!
Csak dalban élnek tovább
Híres tetteikkel.
S ha majd egykor a porban
Jeltelen sírokra lelsz:
Császárvadászok voltak
Ők, a Nagy Regiment!
(B. E. fordítása)

(77. old.)
És egész Némethont
bejárta a furcsa,
Hallatlan, hihetetlen hír:
Két flotta megfuttatta
a porosz lovasokat,
Ezt nevezem merésznek,
vakmerő harcosoknak!
(B. E. fordítása)

(94. old.)
...ebből a helyzetből csak úgy tudnám kivágni magam, ha valaki mást tönkretehetnék...
...akit hamarosan meg is talál... s meg kell hagyni, a gyógymód nem is rossz. Isten vele, asszonyom!

(115. old.)
Előbb oldani, aztán kötni kell,
Hogy téged a végtelenben fölleljelek,
Hordozod a természetet,
Hogy hasznára legyen mindenkinek,
Nem áltattál hamissággal...

(144. old.)
Uram, biztosíthatom, elégedett lesz velem.

(146. old.)
Pannónia! Ne feledd el halottaidat, mint vádlók élnek tovább...

(160. old.)
Mély fájdalomtól áthatva adják tudtul az alulírottak a forrón szeretett anya, anyós és nagyanya, Caroline Petra Morschel, hajóskapitány-özvegy mélyen lesújtó elhunytát, mely 1851. november 13-án, hétfőn, hajnali 4 órakor következett be hosszas szenvedés és a halotti szentségek befogadása után, 76-ik életévében. Békésen elhunyt az Úrban...

(174. old.)
A berakás megtörtént.

(187. old.)
Mi itt szegény szívemet aggasztja, Amitől megremeg, ami kívánsága, Egyedül csak te, te ismered.

(206. old.)
Fölkészülni a legrosszabbra, remélni a legjobbat, a dolgokat úgy venni, ahogy jönnek...

(206. old.)
A most kormányzó uralkodóház szelíd uralmának harmadik évszázadában, mint örömünnep minden helyesen gondolkodó által megünnepelve... hálatelt szívvel a megszámlálhatatlan jótéteményekért... stb.... forró imával az uralkodóház javáért és különösképpen a legkegyelmesebb fenségért!...

(206. old.)
A haza atyja... stb.... az Éghez küldött... Ég óvja szelíd,
boldog és dicsőséges uralkodását, mind a földi lét végezetéig...

(211. old.)
A sápadt tengerparton
Gondtól gyötörten és egyedül ültem.
……………………………………………
Eközben a nagylányok
Túlnan, az ablaknál ültek
Illatozó virágaik mellett,
Rózsálló arccal
Mosolyogva és holdfényesen.
……………………………………………
A lágy Luna! A női szellemű...
……………………………………………
Északon él egy asszony,
Szép asszony, királyian szép.
Ciprus-karcsú alakját
Sóvárgón fehér ruha öleli át,
A sötét tincs-tömeg
Mint egy boldog éj
Ügy önti el a hajfonattal koronázott főt.
Álmodozón és édesen gyűrűzik
Az édes, sápadt arcból
Hatalmasan sugárzik a szem,
Mint egy fekete Nap.
……………………………………………
Boldog a férfi, aki kikötőbe ér,
És elhagyja a viharokat és a tengert,
És most békén üldögél a melegben
Bréma jó várospincéjében.
……………………………………………
De a falusi hajadon,
A koszorúkötő, ki
Tisztel titeket, titeket leszed,
Veletek díszíti a szép tincseket,
És így feldíszítve siet a táncba,
Ahol sípok és hegedűk édes hangja szól,
Vagy a hallgatag tölgyhöz,
Ahol a kedves hangja szól, még édesebben,
Mint a sípok és hegedűk.
(B. E. fordítása)

(217. old.)
Utazások Magyarországon, rövid beszámolóval Bécsről.

(221. old.)
Ismered-e a citromok honát,
Narancs tüzel sötétlő lombon át.
(Vas István fordítása)

(222. old.)
Kossuth személyleírása
Kor: 45 év
Születési hely: Magyarország, város?
Családi állapot: nős
Vallás: katolikus?
Beszélt nyelvek: német, magyar, szlovák, latin, francia
Testi fölépítés: középmagas, sovány
Arc: kerek, meglehetősen telt
Arcszín: barnás
Homlok: magas, nyílt
Haj: fekete
Szem: kék, előredülledő
Orr: tömpe
Száj: kicsi, jól formált
Fogsor: ép
Áll: kerek
Szakáll: fekete pofaszakáll és bajusz
Különös ismertetőjelei: természetes göndör hajzat az arcon, a haj a választéknál gyér, majdnem kopasz.
Ruházat: nem lehet pontosan megadni, előszeretettel visel kalpagokat. Testalkata izmosan erőteljes, az egész alak sovány, hasa nincs. A mellkas eléggé széles, inkább lapos, mint domború, a kéz finom, fehér, hosszú ujjú...

(223. old.)
Arcszín: barnás... a kéz finom... Tartása nyugalmi állapotban ünnepélyes, jólnevelt, a mozdulatok keresettek, nem szabadok, a test egész tartása általában egyenes. Egyébként tartása és járása hangulatától függ.

(223. old.)
Hangja kellemes, behízelgő és még ha halkan beszél is, jól érthető. A német nyelvet szláv protestáns kiejtéssel beszéli, mint a cipszerek... Egyáltalán: inkább kelti egy művelt szláv, mint egy magyar benyomását... Jellemének ereje nem fejeződik ki külső megjelenésében...

(224. old.)
Kossuth Terézia, szül. Meszlényi Terézia személyleírása.
Kor: 30 év
Születési hely: ismeretlen
Családi állapota: férjezett
Vallás: katolikus
Beszélt nyelvek: német, magyar, szláv
Orr: kicsit hegyes
Száj: rendes
Fogsor: egészséges
Testalkat: magas, szikár
Arc: hosszúkás
Arcszín: barna
Homlok: hosszú, keskeny
Haj: fekete
Szem: szűk, fekete
Áll: hosszúkás
Különös ismertetőjele: gőgös, büszke, megvetést kifejező tekintet... Ruházatát nem lehet megadni. A harmincas éveiben járó Kossuthné barna, középmagas, finom, gyönge testalkatú, elvirágzott megjelenésű, ráncai nincsenek, finom orr, sötét, fekete hajú, erős fekete szemöldökű, sötét szemű. Folyékonyan beszél németül magyar akcentussal, lényében igen mesterkélt. Ha nem tévedek, van egy anyajegye, egy úgynevezett lencse az arcán...

(235. old.)
...túl szép lenne ahhoz, hogy igaz legyen.

(245. old.)
Köszönöm uraim, kedves, hű katonáim...

(261. old.)
Kiért lett nemed, hogy előtte megremegjen?

(261. old.)
Ezek a könnyű hálók, áttetsző ruhák,
Melyben a gránátalma övezi rubintját.

(262. old.)
Az örök óceán, ahol zúg az élet...

(264. old.)
Mostantól fogva Bertrand azonos a szerencsémmel.

(282. old.)
Mindig az első lépés számít...

(296. old.)
Tiszta, friss és édes vizek...

(296. old.)
Elkerülhetetlen lesz – mondta ő –, hogy amennyire lehetséges, egészet képezzen k. és katolikus Fenséged nagykiterjedésű és pompás Monarchiájából.

(298. old.)
Ha egyszer a szabadságharc megkezdődik,
Az apáról fiúra öröklődik,
s ha gyakran meghiúsul is, mindegyre megnyerik.

(298. old.)
Ne látnálak idegen fegyverzetben
Más népek karjával küzdeni,
Örökös szolgaság vár, akár győztes leszel, akár legyőzött.

(328. old.)
Oda se neki... ez egy kém... egy kémecske, egy pucér kém... de látod, hehe... lányruhát visel, dehogy lányét, egy dámáét, látod? Heh, Bécs! Örökzöld Bécs!

(360. old.)
Mondja, Felség! E buzdító dalát,
mely édes, mint a méz és csupa illem,
nemde Solferinónál írta Ön
Ferenc Jóskával kéz a kézben,
amíg mi San Martinónál álltuk
az ágyúk tüzet verítékben?!
Midőn Vittorio, kardkivonva
ötször vezetett minket rohamra,
az volt a zászlóbontás ideje,
de akkor az öné milyen volt: sárga-fekete!
Most persze más lobogókat ígér ő...
Felség, bocsánat! De már késő!
(D. J. fordítása)






TARTALOM



I.Csóvák a hóhatáron	
II.Extra Hungariam non est vita si est vita non est ita	
III.Magyar epizód az Alpokban	
IV.Terasz a Ligur-tengerre	
V.A pont minden jelek őseleme és legbelső magva (…).	
VI.A königsbergi hidak problémája	
VII.Amadea és Gréti	
VIII.Üljenek le, uraim	
IX.Malomvitorlák	
X.Cara Patria	
XI.Ahogy lehet	
XII.Sudarak a semminek	








































MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ
Felelős kiadó Kardos György
Pécsi Szikra Nyomda 81-5607 Pécs, 1982
Felelős vezető Szendrői György
Felelős szerkesztő Juhász István • Műszaki
vezető Sebestyén Lajos • A kötetet Bezúr
Györgyi tervezte • Kiadványszám 4100
Megjelent 34,9 (A5) ív terjedelemben, Ga­ramond betűtípusból szedve • MA 4148

ISBN 963 271 757 o

